Tieteen hurmeisilla kentillä
maaseudun, maatalouden ja monimuotoisen luonnon puolesta.
"Toimisin oikein ja tekisin hyviä tekoja, mikäli se
olisi taloudellisesti kannattavaa."
"Vapaus, usko ja elämän helppous - onneksi olen
väärällä alalla"
"Marttyyrisen ekoahdistuksen oikeutus"
Chydenius-Forumissa kesällä 1996 pidetty puheenvuoro.
"Toimisin oikein ja tekisin hyviä tekoja, mikäli se olisi taloudellisesti
kannattavaa."
Taloudellisen kannattavuuden vaatimus esitetään yhä useammin sellaisissa
yhteyksissä, missä sitä ei esimerkiksi parikymmentä vuotta sitten voitu kuvitella
esitettävän. Tämä koetaan jopa hyväksi. Saatetaan muistella, että oli se hullua kun
tehtiin sellaisia ja sellaisia rakennelmia ja kukaan ei kysynyt kannattavuuden perään.
Nykyinen tulosvastuullisuus koetaan moraalisesti oikeaksi toiminnaksi. Taustalla lienee
julkisen sektorin paisuminen ja ilmiöt hyvinvointivaltiossa, jossa voidaan hyvällä
syyllä sanoa olevan mahdollisuuksia heittäytyä elätettäväksi lähes täyskuntoisena
kansalaisena. Syödä pitäisi kokonaisena kansakuntanakin sen verran kuin tienaa. Monet
tervehdyttämisprojektit tuovat hyvää mukanaan.
Silti voidaan väittää että taloudellinen kannattavuus on saamassa yhden totuuden
aseman Suomessa. Eräänlaisen uskonkappaleen roolin arkipäiväisessä elämässä. Se on
ainoa uskonkappale, jota vastaan ei saa toimia. Se on myös se uskonkappale, johon
vetoamalla asia saa siunauksensa, muuttuu salonkikelpoiseksi. Ympäristöeettisessä
tuotannossa luonnonmukainen viljely on hyvä esimerkki, siitä mihin taloudellisen
kannattavuuden suoraviivainen yksinvalta voi johtaa.
Silloin yli kaksi vuosikymmentä sitten luonnonmukainen viljely oli idealistien
työtä. Biodynaamikoilla oli oma kosmiset ulottuvuudet saavuttava maailmankatsomus, jossa
myös ruuan viljelytavan piti tukea ihmisen kokonaishyvinvointia. Heillä luonnon puhtaus
ja maaperän hyvinvointi oli kuitenkin myös selkeästi ihmisen hyvinvoinnin
palveluksessa. Tästä joukosta oli jo erotettavissa viljelijät jotka ammensivat
luonnonmukaisen vaihtoehdon pyrkimykseensä voimaa luonnonsuojeluaatteesta. Usealle
herättäjänä toiminut Hiljainen kevät (Carson) näkyi myös peltojen laidoilla.
Voimakas myrkkyjen käyttö oli hiljentämässä pellon pientareita. Läheinen lampi alkoi
kukkia edullisten lannoitteiden ansiosta. Rinnan luonnosta huolehtimisen kanssa elivät
luonnollisesti myös kaksi muuta luonnonmukaisen viljelyn peruspilaria; ihmisen terveys ja
makunautinnot.
Kylähulluiksi leimatut luomuviljelijät alkoivat sitkeän taistelun pienen
kuluttajajoukon tukemana. Pienet ruokapiirit ostivat uskollisesti varsinkin
biodynaamisesti viljellyt tuotteet ja viljelijä sai supistuneelle tuotannolle ja
suuremmalle työmäärälle korvausta paremmasta hinnasta ja usein varmasta menekistä.
Usein kuitenkin esimerkiksi maito kulki tavanomaisen tuotannon mukana ilman mitään
luomulisiä. Viljelijälle riitti että karja voi paremmin, kun se saa olla ulkona
tarpeeksi ja ravinto sisältää myös karkearehua pelkän väkirehun lisäksi. Joillakin
viljelijöillä omat tai lasten allergiat sekä suoranaiset ruiskutusten jälkeiset
sairaskohtaukset olivat eilispäivää ja "on niin rauhallinen olo kun tietää mitä
ne lapset syö".
Nk. teknokemialliseen tehoviljelyyn sitoutunut valtaosa viljelijäväestöstä
etujärjestöineen suhtautui vähintäinkin vähätellen näihin kivisen tien kulkijoihin.
Odotettiin heidän niskansa taittuvan. Jostakin kumman syystä useimpien toiminta
kuitenkin kannatti. Kiinnostus luomuun alkoi kasvaa ja 90-luvun alussa koitti se aika
että luonnonmukaiseen viljelyyn siirtymisestä maksettiin palkkioita. Vielä silloinkaan
luomua ei tahdottu hyväksyä. Silti kiinnostus ja tutkimus oli alalle tullut ja myös
taloudelliset laskelmat. Luonnonmukaisen viljelyn salonkikelpoisuutta haluttiin parantaa
sen taloudellisella kannattavuudella. Kiistatta satotasot tippuivat ja tytömäärä
lisääntyi luomuviljelyssä. Tasoittajana oli kuitenkin kuluttajita saatu parempi hinta
tai useimmissa tapauksissa kyselyselvityksissä rekisteröity halukkuus maksaa parempaa
hintaa luonnonmukaisesti viljellyistä tuotteista. Kun vielä Keski-Euroopan
(suomalaisille = Saksa) luomukysyntä ja hintataso otettiin mukaan, niin saatiin
luonnonmuksielle viljelylle hyvät markkinat
Myös maaseutututkimus löysi luonnonmukaisen viljelyn ja siinä ryhdyttiin näkemään
eräs maaseudun pelastajista. Puhtaat suomalaiset elintarvikkeet nähtiin matkaavan
loputtomille eurooppaisille markkinoille pelastamaan myrkyllistä ruokaa nauttivat
eurooppalaiset. Monilta vain jäi laskematta se että luomuun siirtyminen
tuotantomäärien vähenemisen ja tuotantorakenteen muutosten myötä merkitsisi sitä,
että syömällä puhtaasti suomalaiset itse söisivät koko sadon.
Julkinen sana kiinnostui luonnonmukaisesta viljelystä ja kyselytutkimuksissa saaduista
ostohalukkuuden korkeista prosenteista. Kun vielä löytyi se tuottaja, jonka tuotteet
vietiin käsistä, alettiin yhdessä rakentaa hyvän asian yhteistä harhaa.
Tavallinen tuottaja mielellään uskoi galluppien lukuja paremman hinnan
maksuhalukkuudesta ja tuotteiden helposta markkinoinnista. Hyvän asian puolesta hyvää
tarkoittavat toimittajat tekivät positiivisia juttuja luomusta. Kuluttajat vastaavat
gallupeissa mielellään hyvän asian puolesta vaikka ratkaisu lompakko kädessä
valintamyymälässä olisi toinen. Tällä tavalla syntyi hyvien asioiden yhteinen
inversio, lämmin mukava noste, jossa luotiin kuva siitä miten luomu on hyvä busines ja
tuotteet viedään käsistä. Pieni tuottaja ja jalostaja kohosi sellaisiin mielikuvien
sfääreihin, josta putoaminen tekee kipeää.
Ketään ei voi tilanteesta syyttää, koska kaikki toimivat hyvää tarkoittaen.
Pahinta tilanteessa, on se että taloudellisen kannattavuuden ja sen ylivallan myötä
luomuviljelyynkin pesiytyi eräänlainen instrumentaalinen etikka, jossa tekemisen
oikeutus tulee sen taloudellisesta kannattavuudesta. Vaikka uskonkin luonnonmukaisen
eläintuotannon neuvojaa siinä, että eettisesti valveutunut viljelijä suhtautuu
ammattiinsa vakavasti ja saa lopulta myös aloudellisestikin varmemman tuloksen
esimerkiksi eläinten paremman terveyden vuoksi, niin taloudellisen kannattavuuden
kosrostaminen on hämärtänyt meidät siltä, miksi hommaan kerran ryhdyttiin. Varsinkin
tällä hetkellä mukaan lähtevistä viljelijöistä suurimmalla osalla on vaikuttimena
parempi taloudellinen tulos. Kun nämä odotukset eivät sitten toteudukaan, koko
luonnonmukaisen viljelyn eli ympäristöeettisesti toimimisen mielekkyys joutuu
kyseenalaiseksi. Tämä koskee erityisesti maaseudun pieniä jalostajia, joilla onneksi
jalostustyö on usienmiten ohessa tapahtuvaa harrastelua. Pienien erien
markkinointiponnistelut ovat tulokseen nähden kohtuuttomat. Erilaisilla messuilla pienten
purnukoiden (hunaja yms) määrä on kasvanut niin valtavasti, ettei liiketoiminta voi
olla kaikille kannattavaa.
Erään esimerkin todellisuuden karuudesta tuo Järviseudun luomupussi, jossa
liialliset odotukset toivat osuuskunnan osakkaille pettymyksiä ja koko bussines jäi
sitten aktiivisimman puurtajan harteille muuttuen hänen omaksi liiketoiminnakseen.
Tämän hetken tulevaisuuden visio voi olla synkkä, mikäli eettinen tuotanto
imaistaan vain hokemana vihertämään suomalaista elintarviketuotantoa. Kiihdytettynä
moneen yhteyteen eettinen laatu kokee kestävän kehityksen kohtalon. Siitä tulee
kaikkien käyttämä tyhjä hokema, jolla ei erotuta mistään massasta.
Eettisesti toimiminen tähtää hyvään ja oikeaan tapaan toimia. Eettisen toiminnan
periaatteista täytyy vallita yksimielisyys. Kun asiat tehdään niiden oikeiden
päämäärien itsensä vuoksi, ne onnistuvat ja lopputulos on hyvä riippumatta siitä
mikä on laskennallien taloudellinen kannattavuus. Paremmassa ja pyrkimisen arvoisessa
visiossa me ymmärrämme eettisesti toimimisen elämää säilyttävän merkityksen.
Pystymme säilyttämään elinvoimaisen suomalaisen elintarviketuotannon ja saavuttamaan
hiljalleen pieniä voittoja suomalaisen luonnon elpymisestä siellä missä se on
esimerkiksi hajakuormituksen myötä kärsinyt. Samalla tavalla kuin teollisuuden ja
asutuksen rasittamaan Vantaanjokeen on jo noussut arvokaloja.
Loppuun en malta olla lisäämättä erästä mielestäni eettiseeen tuotantoon
kuuluvaa seikkaa. Myös ihmisenarvoinen elämä kuuluu eettiseen tuotantoon. Rahan
etiikalla isoiksi maatiloiksi saneerattu suomalainen maatalous ja uudet työttömät
eivät ole tavoittelemisen arvoisia.
Heikki Susiluoma, Petri Ruuskanen ja Ilkka Luoto
sivun alkuun
Heikki Susiluoma
Kokkola 17.1.1995
Esitelmä opettajien koulutustilaisuudessa siinä muodossa, kuin sen silloin
käsikirjoitin, lukuunottamatta alkuspiikin aikana näyttämääni sekavaa käyrästöä.
VAPAUS, USKO JA ELÄMÄN HELPPOUS eli onneksi olen väärällä alalla!
USKON PUUTTTUESSA JA VÄÄRINYMMÄRRETYN ELÄMÄN HELPPOUDEN VALLATESSA ALAA LUISUMINEN
OMALLE ALALLE ON UHKAAVAN LÄHELLÄ.
INHIMILLINEN AHNEUS SAATTAA TÄLLAISISSA OLOSUHTEISSA SUMENTAA KOKONAAN OMAN
ELÄMÄNHALLINNAN HORISONTIN.
INHIMILLISEN AHNEUDEN YHTYESSÄ NOIN 20 - 25 CELSIUSASTEEN OPTIMIOLOSUHTEISSA
NORMAALIPAINEESSA JA 60 PROSENTIN KOSTEUDESSA VALLITSEVAAN KEHITYSUSKOON JA SEN
SHIALAISEEN HAARAAN, JOTA KUTSUTAAN TALOUDELLISEKSI KANNATTAVUUDEKSI - SEURAUKSENA VOI
OLLA NIIN SYVÄÄN KAIVAUTUVA URAKEHITYS, ETTÄ IHMISEN LUONTAISET BIOLOGISET EDELLYTYKSET
TÄLTÄ URALTA POISLUISKAHTAMISEEN OVAT SANGEN PIENET.
TÄSSÄ NÄETTE KAAOSTEORIAAN POHJAUTUVAN FRAKTAALIDIMENSIOISEN AJAUTUMISSKENAARION.
SEN PERUSTEELLA VOIMME MÄÄRITTÄÄ VÄÄRÄLLE ALALLE JOUTUMISEN FUNKTION LIKIARVOT
JA SULKEUTUVAN TRAJEKTORIN. PINNAN SISÄPUOLELTA KUVATTU TORIODIMAINEN ATTRAKTORI
MÄÄRITTÄÄ SATTUMAN OSUUDEN SUHTEESSA ELÄMÄN HELPPOUDEN COSINIIN.
Hetken seesteiset välähdykset
Seisoimme autolautan sisätiloissa paluumatkalla Eestiin suuntautuneelta
tutkimusmatkalta. Odotamme viimeisen asiatilaisuuden alkua laivan kabinetissa. Kyseessä
on luonnontieteellisen koulutuksen saaneille ihmisille suunnattu asiantuntijakurssi, jonka
järjesti Helsingin yliopiston Lahden tutkimus- ja koulutuskeskuksen Helsingin yksikkö
yhdessä työvoimaviranomaisten kanssa. Joukossa on geologeja, kemistejä, biologeja,
maantieteilijöitä, insinöörejä.
Jäte- ja ympäristöalan lisäkoulutukseen pääseminen on edellyttänyt joko
työttömyyttä, työttömyysuhan alla olemista tai sitten ammattia vastaamattomassa
työssä olemista. Itse olin pelastautunut kurssille jo kolmannen yläasteen biologian ja
maantieteen opettajan pitkän sijaisuuden alkumetreiltä Pietarsaaren Etelänummen
yläasteelta. Syyskuussa 1989, kun sain tiedon kurssille pääsemisestä lauloivat linnut
voimakkaammin kuin konsanaan keväällä. Siinä vaiheessa olin nk. koulukypsä.
Tutkimusmatkan viimeisen illan jäljet painoivat mukavasti niskassa ja nauruhermoissa.
Esitin pienen sketsin ja imitaation spontaanisti saaden etsimääni huomiota ja naurua
aikaan. Siihen Sisko -niminen kurssilainen, kemisti Oulusta totesi, että "sinä
Heikki olet väärällä alalla".
Parin sekunnin luova tauko ja vastaus kypsyi päässäni - aloitin:
- tässä maailmassa on niin paljon ihmisiä, jotka ovat omalla alallaan. Siihen joukon
geologi jatkoi;
- ja niillä on tylsää.
Tämä on eräs sellaisia pieniä merkittäviä hetkiä elämässäni ja varsinkin n.
neljännessä elämässäni, jonka alkuvaiheita elettiin tuolloin Tallinnassa. Joskus
totuus puristautuu esiin yllättävillä hetkillä. Siihen tarvitaan hieman outo paikka,
outo, mutta turvallinen porukka. Annos muutoksen ja matkallelähdön tunnelmaa ei ole
pahitteeksi. Silloin ihminen on herkkä vastaanottamaan sisältään pursuavia syvien
virtojen totuuksia.
Mitä on olla väärällä alalla?
Onko se lamaannuttavaa kauhua työpäivän alussa, huonoa ruuansulatusta ja
vatsanväänteitä työpöydän ääressä? Sen ei tarvitse aina olla sitä. Tai ei
ainakaan jatkuvasti.
Itse olen kokenut väärällä alalla olemisen myös antoisaksi. Tärkeäksi
harrastukseksi muodostuneen vamman tai taipumuksen mukaan minun pitäisi työskennellä
teatterialalla ja ennenkaikkea näytteljänä, miimikkona, pellenä jne. Olen kuitenkin
rakentanut yhteiskuntatieteellisen ja luonnontieteellisen tutkimuksen välimaastossa
olevaa maaseutututkijan akateemista uraa hieman vaihtelevalla menestyksellä. Välillä
olen ollut koti-isänä vanhaa taloa remontoiden ja opettajan sijaisena peruskoulussa.
Olen usein lohduttautunut sellaisella ajatuksella, että ollessaan väärällä alalla
ihminen voi antaa sille alalle oman poikkeavan panoksensa. Kun ei voi toimia suvereenisti
sen alan perinteisillä kielipeleillä ja käytännöillä, niin on haettava jotakin jolla
selviytyy. Se jokin voi yllättäen avata uusia näköaloja työhön muillekin. Oman
salaisen haaveen tai ilmiselvän taipumuksen sisällyttäminen taikka
sisäänkirjoittaminen tuohon alaan, jolle nyt on sattunut joutumaan. Asiathan on joka
tapauksessa nähtävä rakentavassa valossa. Muuten ihminen sekoaa. Toisaalta noiden omien
haaveiden, taipumusten, sairaalloisten päähänpinttymien kieltäminen on vaarallista.
Silloin ihminen imaisee itseensä muiden rakentaman mallin ja koettaa saada pyöreän
muotonsa menemään neliskulmaisesta reiästä läpi.
Jokaisessa meissä asuu seitsemän minää
On myös syytä muistaa, että ihminen ei ole yhden ominaisuuden ruumiillistuma.
Useinmiten. Ollessaan yhden ominaisuuden toteuttaja hänestä tulee parhaimmillaan alansa
nero - lahjakkuus. (Siinä epäonnistuessaan hänestä tulee katkera desperaado eli
kulttuurikriitikko). Ehkä elämän eri vaiheissa ihmisen erilaiset minät toteuttavat
itseään. Jospa rankka kriisi on aina avain uuden minän käyttöönotolle. Filosofi Timo
Airaksinen puhui eräässä väitöstilaisuudessa miten lyhyellä aikavälillä meidän
minämme useat puoliskot (7 kpl ?) näyttäytyvät. (Töiden jälkeen miesporukassa
oluella on uusi minä työminän jälkeen ja kun seurueeseen littyy kiinnostava nainen,
liukuu uusi puoli minästä esiin.
Tieteestä teatteria ja ..
Minä siis dramatisoin kaikkea tekemistäni. Teen välillä tieteestä teatteria ja
esiintymistä. Toisaalta toteutan sitä puoltani, joka haluaa etsiä totuutta ja pyrkiä
hyväksi ihmiseksi. Varhainen tärkeä harrastukseni luonnon ja luonnonsuojelun parissa on
määritellyt myös tutkijan työtäni. Tällä hetkellä olen koko ajan kolmen hengen
tutkimusprojektissa, joka etsii vastausta sille onko ympäristöeettistä yrittäjyyttä
olemassa ja onko sellainen yleensä mahdollista. Voivatko jotkin eettiset arvot käydä
yrittäjän työssä taloudellisten arvojen edellä. Onko aidon moraalista yrittäjyyttä
ikäänkuin moraalisen lisäksi.
Usko!?
Hyvin epätutkijamaisesti sanon, että täytyy. Se on minun vakaa uskoni. Haluan
työlläni taistella paremman maailman puolesta piirtämättä sitä mitenkään valmiina
suunnitelmana. Jonkin toisenlaisen maailman kuin tämä, jossa taloudellisen
kannattavuuden käsite on kaapannut vallan ja terrorisoi kaikkea tekemistä. On jotensakin
lohdutonta ja ei-inhimillistä mikäli mihinkään kauniiseen ja oikeaan ei kannata
ryhtyä, mikäli se ei ole taloudellisesti kannattavaa. Jos tuolle taloudellisen
kannattavuuden nimellä kulkevalle jumalalle annetaan valta (on jo annettu), niin ollaan
lohduttomalla tiellä. Ihminen saattaa joutua ahdistavan puntaroinnin vangiksi, kun hän
yrittää päättää mikä asia olisi syytä toteuttaa ensimmäisenä. Jos ottaa talouden
kriteeriksi, niin voi jäädä asiat tekemättä, sillä aina on löydettävissä jokin
kannattavampi kuin toinen.
Pysyäkseen ihmisenä on valittava jokin toinen logiikka. Uskottava siihen mitä tekee.
Kun hyötykustannusanalyysin papit käyvät päälle, on viimeisessä hädässä vedottava
johonkin ja minulla se on suuri karpalo. Tuo suomalaisen luonnon viimeisten erämaiden -
soiden - hyvä haltija. Jos yritän tehdä jotakin hyvää ja kaunista ja onnistun siinä
niin ettei se kaadu joka taholta huokuvan kysymystulvan - mitä hyötyä tästä on? -
alle, kiitän suurta karpaloa ja hänen tyylisilmäänsä ja järjestettyjä onnellisia
sattumia - elämän esteettistä dramaturgiaa. Liiallinen taloudellinen ajattelu
nimittäin tuhoaa myös erään elämän jumalallisimmista asioista eli sattuman.
Halu päästä helpolla
Suomalainen ja länsimainen ihminen on joko kadottanut ymmärryksen helppoudesta tai
sitten käsittänyt sen täysin väärin. Me teemme täysin vääriä asioita helpoksi ja
asioita, joiden tulisi olla helppoja me vaikeutamme. Näitä asioita ryhdyin tarkemmin
pohtimaan oikean sattuman jälkeen. Tein haastattelua akateemikko Oiva Ketosesta ollessani
jo mainitussa jätealan jatkokoulutuksessa. Halusin itsepintaisesti kuulla viisaan vanhan
filosofin suusta miksi ihminen tuottaa mielettömästi jätettä ja tuhoaa luontoa, vaikka
kaikki tietämys tehdä toisin on olemassa. Pitkällisen (varmasti piinaavan) kyselyn
päätteeksi hän suostui sanomaan että "syvällä ihmisessä on halu päästä
helpolla ja siitä sitten seuraa kaikenlaista.
Päästä helpolla?? Pois täältä, hautaan?
Tätä helpolla pääsemisen halua on helppo käyttää hyväkseen, silloin kun ihminen
ei tiedä mitä haluaa. Mikä tahansa tavara tai asia saadaan näyttämään, kuin se
helpottaisi elämääsi. Epävarmalle myyminen on helppoa, mikäli moraali ei tule
haittaamaan menestyksekästä myyntityötä.Sitä täydentää vielä ajatus siitä että
onni ja helppous koittaa jossakin tulevaisuudessa ja sen eteen on työskenneltävä. On
tietenkin vaarallista puhua tätä yhteiskuntaamme jatkuvassa kasvussa pitävää voimaa
vastaan, mutta lohdutonta on katsella ihmisiä, joiden helppouden odotuksilla ei ole
loppua. Se tekee heidän elämänsä vaikeaksi. Koko aktiivinen aika elämästä uhrataan
sellaisten tavaroiden, asuntojen, kesämökkien ja muun varallisuuden hankkimiseen, jonka
tarkoitus olisi tuoda sitä mukavaa elämän helppoutta - paratiisimaista oleilua. Kun se
varallisuus lopulta saavutetaan, ei ole kykyä eikä reaalisia mahdollisuuksia nauttia
siitä. Elämän sisällöksi on muodostunut työ omaisuuden kartuttamiseksi.
Miksi siis nautinto ja elämän riemu ei voi olla tässä ja nyt. Tässä hetkessä.
Ihminen on kahdeksasta neljään (ja vähän ylikin) töissä saadakseen niitä laitteita,
jotka helpottavat ruuanlaiton tms rutiinin tekemistä. Rutiinin, johon ei ole aikaa siksi
että ollaan kahdeksasta neljään töissä. Ihminen hankkii kännykän helpottaakseen
elämäänsä, mutta huomaakin olevansa koukussa. Kallista puhelinta ei uskalla pitää
kiinni, koska aina joku voi soittaa. Hetkellisen atmosfäärin voi kuka tahansa tuhota
soittamalla ja puhumalla asioista, joista sinun nimenomaan pitäisi olla erossa välillä
ollaksesi ihminen. Outo väite, että ihmiselle tuo vapautta väline, jolla sinut saa
koska tahansa kiinni.
Henkilöauto ja vapaus
Henkilöauto tuo sinulle vapauden? Vapauden olla omien valintojesi vanki. Se vapauttaa
sinut siitä kiusallisesta asiasta, että junissa ja linja-autoissa voi törmätä
yllättäviin ihmisiin. Auto vapauttaa sinut sattuman iloista. Elämä on siis helppoa,
kun se on varmaa ja ennalta määrättävissä. Valinnan vapauden maksimointi vie
ihmiseltä hänen viimeisenkin mahdollisuuden vapauteen. Kaikki aika menee valitsemiseen.
Ja kun on itse valintansa tehnyt, on kaksinkertaisesti valintansa vanki. Ulkopuolisen
ihmisen tai "voiman" tuoma vaihtoehto on helppo hylätä, mutta itse valitun
jättäminen on oman erehtyväisyyden tunnustamista ja sehän se vasta vaikeaa onkin.
Helppo vaikeaksi ja vaikea helpoksi
Millä alueilla elämä sitten pitäisi tehdä helpoksi? Juuri niillä alueilla, joihin
ei jää aikaa kun elämän pyrkii tekemään muuten helpoksi; kontaktin solmiminen
toiseen ihmiseen, kekusteleminen, läheisyys, rakastaminen. Kaikki tällaiset toiminnot
ovat meille vaikeita. Tekemällä arkisen elämän nk. vaikeaksi, joudut lainaamaan
tavaroita, käyttämään fyysisiä ponnistuksia saadaksesi tarpeellisen päivittäisessä
elämässä. Joudut olemaan monien ihmisten kanssa liki jne. Toisista riippuvuus ja oman
vajavaisuuden tunnustaminen on vapauttavaa.
Tämän ei missään nimessä ole tarkoitus olla ristiriidaton ja aukoton esitys. Jos
olisi sellainen, niin se ei kertoisi elämän monimutkaisuudesta ja suloisesta
ristiriitaisuudesta. Minäkin nautin monista elämää helpottavista asioista. Kerrostalon
alakerran pesukoneeseen on aina löydyttävä markat, sillä altaan yllä kyykiskely ei
enää onnistu dekenerotuneelta nykyihmiseltä. Haluan tehdä töitä Kokkolan C-I:ssa ja
vain silloin tällöin kesällä ajan pyörällä töihin Pietarsaaresta. Muutaman tonnin
autonromu on oltava, jos maaseudulla tutkimustöitä aikoo tehdä. Myönnytyksiä.
AIDS on iloisempi kolarikuolemaa
Mutta aina tilaisuuden tullen teen elämäni vaikeaksi.Tulevaisuudessa aion muotoilla
työtäni niin etten istuisi paljoa ratin takana, koska auto selkeästi tuhoaa ihmisen
terveyttä ja pitää hänet jatkuvassa kuolemanvaarassa, jonka rinnalla AIDS on iloinen
asia. Ajatelkaapa nyt pimeässä räntäsateessa rattia puristavaa autoilijaa, joka lopen
uupuneena hieman ennen kotia ajaa kolarin. Tosi turha kuolema. Aidsin kohdalla on aina se
mahdollisuus, että ennen sitä on ollut edes vähän aikaa hauskaa.
Vapaus ja elämän onnellisuus?
Ennenkuin menen Vapautuksen teologiaan ja siitä rakentamaani analogiaan -Vapautuksen
Ekologiaan, on paikallaan eräs silmiini osunut mietelmä Milan Kunderan kirjasta, joka on
myös jäänyt valaisemaan tietäni.
"Mies kysyi vanhemmalta ja viisaammalta mitä minun tulisi tehdä ollakseni
onnellinen. Vanha ja viisas vastasi: Ole onnellinen, niin voit tehdä mitä tahansa"
Kun tietää mitä haluaa voi olla onnellinen. Kun tietää mitä haluaa voi olla
vaikka väärällä alalla. Sovussa itsensä kanssa. Olen mielestäni sillä tiellä.
Kaikenlaisten vapautumista estävien rakennelmien kyseenalaistaminen on minulle mieluisa
päähänpinttymä. Erilaisten itsestäänselvyyksien saattaminen tyhmillä kysymyksillä
oikeaan valoon on mielestäni tutkijan tehtävä. Silti tässäkin on oma ristiriitansa.
Perinteisen tieteenteon näkökulmasta olen täysin väärällä alalla. Voimakkaat halut
tai intohimot eivät kuulu perinteiseen tutkijan kuvaan. Saati kauniin ja hyvän
vaatimukset. Intohimot ovat tieteelle kauhistus. Himo uralla etenemiseen, hyviin asemiin
sekä titteleihin sallitaan.
Tutkija katselee vain objektiivisen metodinsa avulla maailmaa ja kertoo "kuinka
asiat ovat". Silti tuon metodin valitseminenkin on jo arvovalinta. Käsitellessäni
maaseutua, ei ole samantekevää tarkastelenko esimerkiksi EU:n vaikutuksia suomalaiseen
maaseutuun vai pyrinkö etsimään eettistä perustaa suomalaisen ruuantuotannon ja siten
maaseudun säilymiselle. Merkitystä on sillä, mitkä asiat otan annettuina arvoina
sinänsä. Minulle peruskivi on usko hyvän ja kauniin sekä oikeudenmukaisen elämän
olemassaoloon.
Vapautuksen teologia
Vapautuksen teologia vei minut mielestäni sille tielle, jossa haluan tieteen
tekijänä tai arkisemmin tutkijana olla. Vapautuksen teologia syntyi Latinalaisessa
Amerikassa vastareaktiona virallisen katolisen kirkon harjoittamalle politiikalle, joka
suosi tai sulki silmänsä diktatuurin teoilta. Se on sorrettujen teologiaa. Koska
virallinen katolinen kirkko saarnasi kuolemanjälkeisestä elämästä ja vähät välitti
ihmisten kärsimyksestä tämänpuoleisessa, niin vapautuksen teologian oli
kyseenalaistettava tuo oppi tämänpuoleisesta ja tuonpuoleisesta. Vapautuksen teologeille
elämä oli yksi jakamaton kokonaisuus. Se ei kieltänyt tuonpuoleisen olemassaoloa, mutta
velvoitti työskentelemään ihmisen elämän helpottamiseksi myös tämänpuoleisessa.
Vapautuksen teologia kieltää samalla jaon henkeen ja aineeseen eli tekee pesäeron nk.
dualistiseen maailmankuvaan.
Vapautuksen ekologia
Vapautuksen ekologiassa diktatuurin, sorron ja köyhyyden tilalla on ihmisen
ristiriitainen ja ahdistava suhde luontoon, omaan elämäänsä ja kapitalistisen maailman
vaatimiin suorituspaineisiin. Katolisena kirkkona on koko se virallinen kehikko, josta
käsin säädellään luontoa ja luonnonvarojen käyttöä (YM, poliittiset vallan
käyttäjät, MMM, MTK). Vapauttavina yhdistyksinä voi olla mikä tahansa oman
elinpiirinsä haltuun ottanut yhteisö, joka pyrkii hallitsemaan elinpiiriään luonnon
ekologisten systeemien toimintaperiaatteet huomioonottaen. Huomioonottaminen tapahtuu
opiskelemalla ekologisia lainalaisuuksia sekä tutkimalla elinympäristöään oman
toiminnan korjaamiseksi, jotta ongelmista voitaisiin päästä.
Toinen hyvin keskeinen vapautuksen teologian ero perinteiseen kristilliseen kirkkoon,
niin katoliseen kuin meille tutumpaan protestanttiseen kirkkoon on suhtautuminen syntiin
tai oikeammin synnin käsitteeseen. Meille opetetaan synti siten että se on yleensä
yksilön yksittäinen paha teko. Vapautuksen teologiassa taas synti koetaan pääasiassa
rakenteellisena eli ihminen tekee syntiä sen vuoksi että ympäröivät rakenteet siihen
pakottavat. Yksilön kohdalla synti on taas hyvän teon tekmättä jättäminen.
Vapautunut luomuviljelijä!
Vapautumisesta hyvänä esimerkkinä voisin mainita luomuviljelijöiden motiiveja
käsitelleeseen tutkimukseen haastattelemani nuori viljelijä. Haastattelu tapahtui vuonna
1991. Hän kertoi tilanteesta, jossa kypsyi päätös siirtyä luonnonmukaiseen viljelyyn.
Hän oli käynyt kahvilla ja meni jatkamaan kyntötöitä, niin radiossa puhuttiin, kuinka
suomalainen maatalous aiheuttaa ylituotannollaan ja sen vientitukiaisilla haittaa Suomen
talouteen. Viljelijä koki asian hyvin ahdistavaksi ja hän vapautui ahdistuksesta, kun
hän ryhtyi luomuviljelijäksi. Enpä ainakaan aiheuta ylituotantoa!!
Eurooppalainen luterilainen moraali sälyttää paljon ihmisen omantunnon varaan.
Tällainen individualistinen syntikäsitys vie helposti itsesyytöksiin ja
ehdottomuuksiin. On olemassa vain ehdoton puhtaus ja pikkusormen antaminen vie koko
käden. Esimerkiksi luonnonmukaisen viljelyn ottaminen säännöntarkasti ainoaksi
oikeaksi vaihtoehdoksi voi johtaa tavanomaisten viljelijöiden vieraantumisen jo alkujaan
luomuperiaatteesta.
Käytännön ensisijaisuus
Käytännön työssään vapautuksen teologin täytyy olla suorassa kontaktissa
ihmisten arkipäiväiseen elämään. Hänen on elettävä kansan parissa ja tehtävä
osan aikaa tavallista työtä. Hänen on tunnettava heidän arkipäiväistä
elämäänsä, jotta hän voisi auttaa. Raamattua tulkitaan käytännön elämästä
käsin tavoitteena ihmisten auttaminen. Tämä käytännön ensisijaisuus vie raamatulta
sen lopullista totuutta julistavan roolin.
Vapautuksen teologille ei ole olennaista keskustella teoreettisesti jumalan
olemassaolosta vaan tavallisen köyhän sorretun ihmisen kannalta on tärkeämpää
pohtia, mitä jumala hänelle merkitsee ja kenen puolella jumala on. Jos jumala kuvataan
vanhaksi valkoiseksi mieheksi, niin mitä hän merkitsee rotunsa vuoksi syrjitylle tai
aviomiehensä sortamalle naiselle.
Käytäntö kulkee aina teorian edellä. Tähän liitty myös vapautuksen teologian
tilannesidonnaisuus eli kontekstuaalisuus. Jumalan sanaa on aina sovellettava ottaen
huomioon vallitsevan kulttuurin ajan ja ihmisten olosuhteet. Tästä aiheutuu yleisen,
universaalin ja erityisen välinen ristiriita, jonka vapautuksen teologia myöntää. Se
ei pyrikään olemaan kaikenkattava teoria tai uskonnollinen opinkappale.
Sovellettuna maatalouteen ja maaseutuun yllä oleva velvoittaa maatalous- tai
ympäristöviranomaista tutustumaan ongelmiin paikanpäällä niitä koskettavien ihmisten
näkökulmasta, ennenkuin asiasta voidaan tehdä lopullisia päätöksiä.
Ekologinen tieto on usein universaalia ja niin yleistä, että se ei sovellu
sellaisenaan paikalliseen käyttöön ja tilanteeseen.
Kontekstuaalisuus vapautuksen ekologiassa tarkoittaa konkreettisten toimien
välttämättömyyttä. Muuten jokainen "yleinen linja" tai
"politiikka" jää ohueksi, pinnalliseksi ja merkityksettömäksi: esim. huoli
maaseudun autioitumisesta ja samanaikainen tilakoon kasvattaminen.
Rakkaus ja oikeudenmukaisuus ovat vapautuksen teologian keskiössä ja ne kuuluvat
yhteen. Vapautuksen ekologiassa luonnosta huolehtiminen on ihmisen hyväksi tehtävää
työtä ja rakkaus elämään on ihmisen rakastamista.
Vapautuksen teologiasta analogiana kehitetty Vapautuksen ekologia on ollut
käyttökelpoinen inspiraation lähde, kun olemme kehitelleet maaseutupolitiikkaa uudelta
ympäristöeettiseltä pohjalta. Tätä analogiaa voisi koettaa soveltaa esimerkiksi
koulumaailmaan ja etsiä siitä uutta näkökulmaa.
sivun alkuun
Ekoahdistusjuttu
Vastaus keväällä 1998 saatuun kirjeeseen, jossa minulta haluttiini kysyä,
"kuinka iso voi olla ihmisen populaatio, jonka asioista yksi ihminen voi olla
huolissaan ja niitä kantaa?" Kysymyksen on esittänyt Euroopan Unioniin liittymisen
keväänä maanviljelijäasiakkaittensa ahdistuksista uupunut luomuneuvoja erään
pitämäni luentotilaisuuden jälkeen. Tämä vastaus sisältää mielestäni paljon minun
elämänkatsomuksellista ainesta.
Hei Brita!
Kiitos kirjeestä! Mieltä lämmittää saada palautetta. On mukava että jaksoit
kirjoittaa käsin, joka on harvinaista nykyään. Asiavyyhti on tärkeä ja se avaa
ikkunoita useaan suuntaan. Luomuviljelijänä oleminen, luomututkijana oleminen,
luomuneuvojana oleminen, ihmisenä oleminen,... pitääkö ihmisen jaksaa???Missä viipyy
kaikesta huolestujan henkinen työsuojelu.
Sain yllättävän hyvää palautetta. Olin itse tyytyväinen jo siihen, että
suoriuduin esityksestä. Esiinnyn hyvin vähän varsinaisesti luentotilanteessa ja ensi
kertaa englanniksi. Muuten esiinnyn enemmän eli harrastan teatteria. Käyttökelpoinen
harrastus kahdella tapaa. Ensinnäkin saa konkreettisia valmiuksia esiintyä ihmisille ja
huomata reaktioita sekä vaikuttaa. Toinen ja yhtä tärkeä on teatterin tapa
kyseenalaistaa kaikkea ja nauraa kaikelle. En tiedä pääsevätkö kaikki harrastajat
sellaisen herkun äärelle, mutta minulle merkitsi aikoinaan opiskelun ja Luonto-Liiton
puheenjohtajan homman ohessa ylioppilasteatteri paljon. Hyvät teatterikapaleet asettavat
usein hyvin vastaansanomattomasti erilaiset ihanteellisetkin pyrkimykset omaan
suhteelliseen asemaansa. Oma pienuus on usein terapeuttista huomata. Ehkä
luomuneuvojatkin tarvitsisivat jonkinlaista "vapautusta".
Minusta tuntuu, että minulla on johtavana lankana ollut pitkän aikaa luoda
jonkinlainen silta ja keskusteluyhteys erilaisessa tilanteessa, mutta samalla tavalla
ahdistuneiden (ehkä liian voimakas ilmaus) ihmisten välille. Toisaalla on ihmiset, jotka
ovat valistuneita vihreitä, joita ahdistaa jatkuva miettiminen, mikä on
ympäristöystävällistä ja toisaalla "tavallinen" työläinen, jota ahdistaa
samanaikaisesti elintasokilvassa pysyminen ja orastava tietoisuus luonnon tuhosta ja
kuluttamisen mielettömyydestä. Ensimmäinen kokeiluni oli Ruskea Liike ja osallistuminen
kunnallis- ja eduskuntavaaleihin. Toisena vaiheena tuli tämä pitkään muhinut
vapautuksen ekologia.
Olet oikeassa, että tutkijana minulla on hyvä paikka katsella asiota ja se onkin
ehkä edellytys tehdä tällaista työtä. En voisi oikeastaan olla yksi jonkin
liikehdinnän jäsen, koska tutkijana ei voi sitoutua muiden päättämiin politiikoihin.
Siksi käynkin vähän väliä rajankäyntiä luonnonmukaiseen viljelyyn, etten ottaisi
liian annettuina sen piirissä työskentelevien ajatuksia.
Leena Vilkka on käsitellyt antroposentristä (ihmiskeskeistä) ja biosentristä
(luontokeskeistä) etiikkaa kiinnostavasti kirjassaan Ympäristöetiikka. Hän on sitä
mieltä, että "luonto voi olla moraalinen subjekti". Samaa taitaa ajaa takaa
Pentti Linkola, mutta hänen kirjoituksensa viimeisessä Suomen Luonnossa, on täysin
ihmisen kulttuurin tuotetta. Kollegani Ilkka tuntui kallistuvan sellaiselle kannalle, joka
noudattelee hänen mukaansa Immanuel Kantin näkemystä; Kaikki etiikka on
ihmiskeskeistä, mutta on hyödyllistä olla illuusio, että voisi asettua ihmisen
ulkopuolelle. Tästä voi kuulemma lukea lisää Kantin puhtaan järjen kritiikistä.
Olen Ilkan kanssa samaa mieltä ja voisin ilmaista asian seuraavalla tavalla: Vaikka
voikukka, kastemato, päästäinen, kurki sekä hirvi voivat olla moraalisia subjekteja ja
toimijoita, minä en voi saada heiltä mitään ensikäden tietoa, joihin voisin perustaa
päätökseni. Siksi minulle ei jää kuin tämä ihmisen käsitemaailma
biodiversiteetteineen ja ekosysteemeineen. Kun kuitenkin aavistan luonnon monimuotoisuuden
ja puhtauden sekä jokaisen lajin tärkeyden, minun on edistettävä näitä tavoitteita
ihmisestä käsin. Vapautuken ekologiassa kirjoitamme ihmisen fyysisestä ja moraalisesta
henkiinjäämisestä. Moraalinen henkiinjääminen on sitä, että me ihmisinä olemme
ainoa (tällä tietoa) laji, jolla on tämä kulttuurinen taito nähdä muiden lajien
arvokkuus. Ellemme pidä tästä taidosta kiinni, niin mielestäni me lakkaamme olemasta
ihmisiä, olemme silloin vain eräs kädellisten alalaji. Tässä Linkola menee juuri
metsään väittäessään, että meidän tulee alistua olemaan yksi laji muiden joukossa;
ei yhtään tärkeämpänä kuin hyttynen. Silti hän kehoittaa ihmistä käyttämään
eliölajille omituista tietoista itsensä karsintaa (teollisuusjohtajien ampumiset) ja
rajoittamista (elämistä siivet leikattuina ilman avaruuden valloituksia). Lajina muiden
joukossa, meidän pitäisi toteuttaa lajille ominaista valloitusta muiden lajien
kustannuksella. Siis Linkolankin näkökulma on mielestäni antroposentrinen.
Biosentrismi onkin hyödyllinen illuusio ja lisäksi teatraalisen herättävä
äärimmäinen tapa suhtautua asioihin. Mitään oikeaa tapaa toimia se ei ehkä anna.
Keskustelussa antroposentrismi/ biosentrismi on myös kyse paradoksista. Osittain voi kyse
olla myös omasta elämästä ja kuolemasta kamppailevasta minästään erkaantuneen
urbaanin helppoa elämää viettävän ihmisen naiviudesta.
Tuo huollettavien viljelijäperheiden määrän tuoma henkinen rasitus on varmasti
vakava kysymys, johon jollakin tasolla kannattaisi puuttua. Miljoonakaupunkien ihmisten
välinpitämätön suhtautuminen kadulla makaaviin kerjäläisiin on välttämättömyyden
sanelema juttu. Jos hän ryhtyisi tasapuolisesti huolehtimaan kaikista kerjäläisistä,
ei hän pääsisi koko päivänä työpaikalleen.
En tiedä onko ihmiselle laskettu tällaisten ihmissuhteiden määrän maksimia, mutta
se on olemassa ja ellei ihminen osaa rajoittaa määrää, niin hän hajoaa, ja siitä ei
ole iloa kellekään - vähiten hajoajalle itselleen. Kyllä luomuyhdistysten tulisi
kantaa mielestäni osavastuu. Kyseeseen tulisi ehkä esimerkiksi Ilmajoella toteutetut
viljelijärenkaat, joissa kuulemma toistensa talousasioissa ja kaikessa tilanhoidossa
mennään "iholle asti". Sen jälkeen heillä on kuulemma toisissaan sellaiset
konsultit, joita ei ole varaa menettää!!
Vaikka sanotkin minulla olevan hyvä paikka katsella asioita, niin tutkijana kadehdin
joskus luomuneuvojien saamaa suoraa palautetta ja työn tempoa, jossa ei ehdi miettiä
oman työnsä mielekkyyttä.
Kevättä
toivoo Heikki
sivun alkuun
![](kuvat/Kotiin.jpg)
|